Őszi temetés
Harangoznak, harangoznak; hangja bong a kongó bronznak Ősz az égen, ősz a fákon. Erdő rokkan. Egy út végén: lombhullásban - röghullás van S dobban, koppan, döng, dörömböl zord koporsón kapa-ásó- zuhantotta fekete föld. Sír ősz-látta remete-zöld. - Minden élők égi mása, minden holtak síri társa, kit vertél meg elmúlással?! - Héri Terit kísérték ki; néki terít most az égi semmin asztalt a szent "Nincsen" - zúg át lelkek hite-roncsán. - S harangoznak, harangoznak; s száll ökörnyál csonka ágra őszi géznek; orsón pörög, gyönggyel pereg mennydörgések rezzenete: züm-züm-élet S levél pírreg tollnak, csontnak. Márvány-csöndnek csillag csönget csöndes estet; s elköszönnek egymástól a papi stóla köré sápadt ember-arcok; s gyepen száradt virágokon, holt gallyakon "roppog"-nak el botló lábak S szél énekel "Méne tekel" - belül hallom; s száll a világ (rezge ballon); remegteti: Fény és Dallam. (1982) "Őszölő" magyar dünnyögése
Öregszem. Tarisznyám: jó-öreg-szegen. Kenyerem rosszát meg se is szegem. Elél e lélek jó avar-szagon! Így a halálom is: élőként megszokom
Ülök? vagy fekszem? - varnyút sem zavar; tülök-rekedten bömböl az avar; s mocsárba lőtten, lélekfeszítőn jelenül előttem jobbágy ős-szülőm; s minden ivadékom eljár most elém; köztük egy illékony Másvilági Lény Jövendő-sűrülmény? mosti "mostalék" múlti maradékom? - tudja már az Ég!
Deret virágzik árokpart, mező. - "Csak ami látszik, az temetkező", dünnyögi a Bölcs, ki nagyritkán ha szól vert emberi homlok mennyboltja alól. (1986) |
További cikkek ebben a rovatban