![](http://cikkiro.terasz.hu/cikk/kepek/5019_12_5671_1.jpg) |
Ahogy egy film első képei vagy egy könyv első mondatai sejtetni engedik, mi jöhet még, ugyanúgy, ha fölmegy a függöny, az előadás milyensége és minősége ott van a színpadon. A díszlet, a jelmez arcátlanul tárgyiasítja a rendező ízlésvilágát, műveltségét, fantáziájának határait, igényességét vagy igénytelenségét, gyermekkorát és magánéle-tét. Kiváltképp a ruhák. Nagykabátok: professzionista, elit művészszínház. Kiskosztümök, plusz a teljes Otto-katalógus: posztmodern előadás. Népies cuccok, patchwork: hazafias lendület, rockopera. Lógó fekete cafrangok: avantgárd előadás. Korrekt, korabeli kosztümök: központilag támogatott, szakmailag lecikizett dögunalom. Feltuningolt kosz: útkeresés, üzenet. Raktár, turkáló: dühödt önmegvalósítás. Sok meztelenség: kompenzálás. Ha mindez egy csokorban van, dekódolhatatlan a dolog. A 2003-as prágai nemzetközi látványkiállítás egyértelműen, félreérthetetlenül, agresszíven odateszi, mintegy odadobja, most mi van. Hogy mi van? Rendetlenség van, kupacok és káosz. Ez van. |